Петко Тодоров
За правда

chitanka.info

I

Наста пладне. Слънцето се спря сред хоризонта, животът сякаш се изпари. Задуха нависна в атмосферата. Пустош е вредом…

Не се мярка нищо из окръжния затвор. Нагорещения пясък, с който е покрит тюрменият двор, като жарава вече грей от жега и грейката му лениво трепти във въздуха. На средата монотонно шурти чешма, а срещу нея е открит прозорец, премрежен с желязна решетка. През прозореца нахълтват снопове слънчеви лъчи, удрят се в срещната изпокъртена, надраскана стена и се разсипват в широката ниска стая, из която са се разпилели затворниците. Дневната пустота е обзела и тях. Безчувствено-мършаво едни силят куки — плетат чорап в дрямката си; на други сякаш са се схванали пръстите в недоизкараната примка, която работят, а трети се поизлеврили, зажумели — мъчат се да заспят. Мозъкът като да се е спарил, замряло е всяко чувство в сърцата им. Всички мълчат — никой не намира що да заговори, а и не може. Сякаш са се заслушали в бръмченето на мухата, заплетена в паяжината до почернялата греда…

Но полека-лека тая глушина оживява. През двора се понасят отчетливи мерни стъпки — трима стражари прекарват един левент момък, с рядка руса брада и огнен проницателен поглед, който нервно стреля насам-нататък. След тях иде и тюрменият надзирател с два големи ключа в ръка, които тъпо се чукат един о друг. Зачува се прегракналото обръщане на езика на ключелницата; скрибуцват тежките врати — отварят се — всички сякаш се пробуждат — влиза младежът; а след него се дранват пак вратата и се обръща ключа.

„И тъй… аз съм… съм вече тук…“ — минава почти машинално през ума му. Петранов пристъпва морно и се обляга о стената, като праща мътен поглед наоколо. Той е отпаднал; душевните мъки от мъжествената му реч пред съда едвам утихваха… но той все още се усеща тук чужд… Разбудените арестанти не отделят очи от него. Те лукаво се усмихват, поглаждат мустаци и като да искат да му кажат с очи: „Макар да си тъй пременен, и ти си направил нещо лошо — убил си, откраднал си, примамил си някого… и сега с нас наред си…“ И самодоволно някак го гледа тая бледа тълпа, отрязана от живота чрез високите стени на нрави и закони.

Петранов полека-лека като че се опомня, дохожда на себе си, мислите му се проясняват и той обръща очи към насядалите по прашния под затворници. Те му се показват като привидения, и един потаен страх го завладява. Като че ли случайно някак той е попаднал тук и иска по-скоро да се махне. Поглежда към вратите: те са дебели и здраво затворени. И младият арестант пада в отчаяние. Той вече сеща, че нещо се стовари върху него; че е паднал под врага, с когото се бори отчаяно, юнашки, до изнемощение. И сега тряба да присвие врат, да търпи… Неопределено чувство пълни неговата душа. Толкова пъти той е бил тъй близко до туй си положение и никога не си го е представял тъй ясно, както го вижда сега. Той си е въображавал нещо величествено, което изнася на плещите си, а сега — тряба да се превие, да се сравни със земята. И сякаш някакъв фалшив звук счува Петранов в собствените си слова. А той говореше тъй искрено! — Няма три часа, откак из устата му се лееха мъжествените слова. И сега, сега сякаш той се е отделил от своите думи — те са чужди за него, като един блян, сън… отделя се той от идеалите си, от борбата, от народа си, комуто той е посветил живота си. В гърдите му се повдига злоба и гняв, които като че се разширяват, разливат и обемат цял свят…

И той пак вижда пред себе си турци, одърпани, бледи, които се излежават, сякаш доволни в своя гроб. Свети образи като да бледнеят; мъглата на размесените чувства сякаш здрача крилати мечти и светли мисли. Остава той сам, с всички свои дребнавости и слабости, които никога по-преди не е забелязвал у себе си: сега почват да го снишават — той усеща като да пада…

Слънчевите лъчи се помътиха, пребледняха и незабелязано се стъписаха. Една прохлада нахлу през прозореца и сякаш отрадно се повдигнаха гърдите на всички. Арестантите се надигат и заобикалят прозореца. Всички вече са престанали да работят и въртят глави в някакво очакване.

Ето най-после се затраква на вратите, обръща се тежкият език на ключелницата и на прага строго се провиква тюрменият надзирател:

— Нареждайте се двама по двама и навън…

Всички се заблъскват към вратите — излиза най-подир и Петранов. Изправя се пред надзирателя, срещат погледи: но той сякаш забравя какво искаше да му каже. Минутно мълчание.

— Моля ви — започва със сила и заекване Петранов, — аз… аз де ще спя… где ще стоя?…

Надзирателят се усмихва надменно под мустак.

— Ще спите, дето всички… тук — му показва той с ръка към стаята.

— Как, с четиридесет души в тая тясна стая? — Без никакъв креват, покривка? Аз ще се задуша. Наедно с четиридесет души!…

— Че как мислиш ти?… Като додеш тук, на меки дюшеци ли ще те курдисаме?… Както всички, на общо основание. Тук е социализъм — равенство — додаде важно и със съзнание на собствено достойнство надзирателят.

— Аз… с всички тук? — Как е възможно? Дайте закона! Аз протестирам — наказателният закон изрично казва: политическите престъпници имат особена стая. Могат да се разхождат, кога искат — те се ползват с особени права. Аз искам да се занимавам: дайте ми удобства да живея…

Надзирателят сви рамене.

— Няма тук никаква стая. Аз не знам закона какво пише. Всички са на общо основание и вий ще бъдете така — завърши той и нехайно отмина нататък.

Петранов се огледа: той бе останал сам. Краката му го понесоха през тъмния дълъг-тесен коридор и той се видя между множество арестанти, които лениво крачеха насам-нататък из двора.

Той се изправи на една страна, отпусна глава и се замисли. Злоба и възмущение кипна в душата му. Петранов стискаше зъби, забиваше нокти в длан, като да се заканяше на целия свят. Мисли бързи и разкъсани като светкавици пореха пламналия му мозък и при техния светлик той сякаш съзира образа на един нищожен, фалшив свят, който се е сговорил да го мъчи и преследва на всяка крачка…

Повява хладен вечерник — ясното небо се здрача, показва се на изток бледният лик на луната и над младата пролетна природа се спуща лекият вуал на нощта.

Всички защъкват нагоре-надолу, само Петранов е неподвижен: вдаден в себе си, той пак отново се е забравил.

— Какво си се окумил, байно? — чу като в сън Петранов един убит глас, вдигна поглед и видя пред себе си нисък селянин, небръснат, с дълги разчорлени мустаци и хлътнал нос, който като да подпираше сплесканото му чело, изпод което се откриваха две безжизнени бледосини очи. Той бе облечен в сарабозяви къси потури и червена антерия, памукът на която беше се подал тук-таме през съдраните дупки.

— За какво те доведоха тук — рекох санким да попитам — с простодушие повтори селянинът.

— За правда! — отсече с презрителен глас Петранов, с който като че искаше да каже: „Махвай се, остави ме!…“

— За правда, а?… — Абе и аз за правда стоя при тия агачовци — подаде плахо той, отстъпи настрана две крачки, погледна със страхопочитание Петранова и лениво повлече крака — да се отдалечи.

Петранов хвърли презрителен поглед към него и забравил какво каза и чу, без сърце се заклати към дъното на двора.

И след малко, кога изпляска някой с ръце и гласът на надзирателя екна из двора, той заедно с всички машинално влезе в стаята, гдето вече бе тъмно.

II

Петранов, клюмнал в едно кюше, вдигна ръка да се протегне, прозевна се и сънливо откри подпухнали очи. Изпърво наизтягалите се арестанти му се сториха привидения; той се повтренчи, но се опомни. Сега всичко у него вече утихна — той чувстваше само отпадналост и… равнодушие. Главата му тежи, сякаш е пиян, в гърдите му се разтварят някакви кухини — слаба болка усеща отпред по ребрата си.

Цяла нощ, свит в ъгъла, той гледа натъркалялите се затворници и чак когато и мозък, и нерви отпаднаха, Петранов склони глава до стената и неусетно заспа.

По едно време се чу дрънкане и шум. Петранов скочи трапен на подкосените си крака. Вратите бяха отворени и затворниците излизаха вън да се мият.

Излезе след тях и Петранов със слаби, нерешителни крачки. Той се наведе до чешмата, хвърли две-три шепи вода на загорялото си лице, обърса се и закрачи назад-напред из двора. Прясната вода го поразбуди — той се почувства ободрен, — гърдите му широко се разтваряха да гълтат утренния пресен въздух.

Беше топло, пролетно утро. Слънцето бързо се издигаше по ясното небо, из което се гонеха няколко светли перясти облаци. Из въздуха се стрелкаха лекокрили лястовици; носеше се бръмченето на пчели, къркането на квачки и някакви бодри недоловими шумоления се подемаха отвред.

Никога Петранов не е виждал такова хубаво небе, никога той не е дъхал тъй жадно, никога не е бързал да се наслади от природата тъй както сега. Той сякаш се възроди. Новият затворник усети, че има нещо, което никой никога не може да му отнеме. Той гледаше бодро всичко наоколо и като че ли нещо се повдигаше в гърдите му. Поиска му се да се сприкаже с някого. Но наоколо почти всички бяха турци. И кога случайно край него мина вчерашния селянин, Петранов машинално тръгна наспоред с него.

— Хубаво време… какво топло слънце — поде той.

Селянинът издигна очи, погледна го — уважение и почит му вдъхваше личният образ на младежа. Той сети братска задушевност към Петранова и сякаш нещо го завладя и свърза с него.

— Слънцето топло… време тамам за работа… Ех, ама не е за нас — въздъхна селянинът, — нам се пише да се поразтътрим, малко да се погрейнем на припек, па хайде пак в дупката…

— Е, какво ще го правиш: ще се търпи…

— Че ще се търпи, ще се търпи: няма какво… Аз хич не искам и да мисля биля… който ме е запрял тук, нему нека тегне на душата… Аз ще стоя — за правда нали е? Ще стоя и ще търпя, па ако ще би и да се скапя… — се увличаше затворникът, простирайки ръка напред.

— За правда, а? — погледна го любопитно Петранов. — Та за каква правда те затвориха тук?

— Ех, дълга работа е… — каза сериозно, замислено той. — Други трябаше тук да е, ама кой ти слуша? — Ония очилати-брадати хлапетии, дето оправят съдбите на хората, я ги попитай гледат ли те в сърцето на човека?… Знаят те — въздъхна селянинът, махайки лениво ръка, — знаят да кажат: виновен е, тикнете го в дранголника за пет години, па му и не мислят по-нататък… Зер, що ги е еня тях… Пък ний… — и той се замисли, като да довърши в себе си.

Петранов вдигна очи съчувствено към мършавия образ и като да се огледа в дълбочините на наболялата му душа. Нещо сродно сякаш го приближи към него.

— Нима ти си осъден за пет години? — го запита Петранов.

Селянинът вдигна очи и лениво кимна с глава утвърдително.

— Пет години… Ама мен не ма е страх… Нека му мисли този, който ма е пресъдил… Той да ми тегли греха…

— Че що стори, бе бай… — той се пресече. — Как ти беше името?…

— Иван Габровеца ме зоват…

— Бе бай Иване — продължи съчувствено Петранов, — защо те осъдиха?

Габровецът наведе тежко глава, помисли-помисли, па додаде знаменателно:

— Да ти кажа, байно, аз съм от полянските села… живял съм там и всички ме знаят — не ме гледай, че съм сега тъй… хората ме почитат и имат ме: зер никому пет пари не съм изял… Туй, което си имам, изработил съм си го — трудил съм се, печелил съм… И хвала богу, даде ми от чуждо нужда да нямам… Ама се намери една нищо и никаква — гола като тояга руспия да ме зачерни и да разпилее това, дето съм събирал по зърно… Че аз нито съм си доспивал, нито съм си доядал — денем и нощем по работата съм тичал… Станах на трийсет години, в механа не се запих…

Надзирателят изпляска с ръце и всички като безропотно стадо тръгнаха към стаите си. Габровеца и Петранова затвориха пак наедно.

— Е, та що стана?… — подсети Петранов, който с напрегнато внимание следеше разказа.

— Та — продължи със същия тон той — бях ти заказал: поумнях, харесах мома; здрава, млада, хубава — без кусур, гдето го рекли, тамам къща да върти; ама, пущината, не си в сърцето й ки!… И отивам при баща й — какво ще се лигавя с нея? — питам го: „Ще ми дадеш ли дъщеря си? — Не съм някой развейпрах, голак — от всичко си имам: и нива, и лозе… Гола, гладна няма да остане в мойта къща…“ И той — рад. Пък и кой ли алъс щеше да ме върне, само да похлопах на портата му — добави гордо бай Иван. — Е, и казано — свършено… Венчахме се; сватба стана, дето се рекло, за помен — до бога!… Истина, булката похленцала малко — тя… си имала любовник… Ама детинска работа. Той, лудо-младо хлапе, гдето се рекло: самичек още цървули си не купил… Ех, па венчахме се, като всички хора — стана моя жена. Пък нали съм й мъж — тряба да ме има… Ама тя? — Как да ти кажа? — Като да се забърка тъй — сякаш от първия ден още, като стъпи в къщи… тъй без сърце… Ама где пък да я знаеш? — Не си в нея да я проумееш ки! — Ех, постоях — би що би зима, запролети се, рекох: сега има кого да оставя в къщи, гдето ще се рея парапет из село, да ида във Влашко… Тръгвам, нареждам я всичко що да стори, дето не може и по-добре. Оставих й и храна, и всичко… Тя само да варди къщата и да работи… Тя мълчи, мисля — разбира. И аз заминах… Цяло лято работихме из Влашко, па случи се оста стока — трябаше някой от нас да зимува там… Останах аз в Турно-Северин… Ех, кешки да съм знаял, там да съм стоял — хич да не съм се връщал! — Че защо си и дойдох? — Питай ме, не мога ти каза… Какви-какви влахкини ме обикаляха като ябълки… Ама — кимна знаменателно глава Габровеца — хайде, там ми е стоката, там съм се венчал, там ми е хвърлен пъпа. Как да е, мина зима, додоха пак нашите: носят ми много здраве. Питам ги що прави тя: живо-здраво, казват — много здраве ти провожда… Май повехнала, сякаш чамава… — разправят. Погълчали баща й, майка й, че не съм се върнал, млада булка съм оставил по две години да ме не вижда… Ама зер кому минува зла мисъл през ума? — Как да е, изтъркахме и втората година. Тръгнахме си. Вървя и аз към къщи като всички хора: нося пари, накупил съм й армагани. И към Димитровден дотътряме се в село — гледам, всичките ми другари ги посрещат, радват им се; отивам си аз в къщи — тя забравя и ръка да ми целуне… ей тъй гледа нам как, мълчи като пън, показвам й армаганите — радва им се като крава на мъртво теле… И докривя ми, ей тъй сякаш сърце ми ритна, ама… преглътнах — премълчах… Пък, като я гледам тъй побледняла, позеленяла, сякаш нещо ме жегва… Разпитвам я, обикалям къщата — всичко като че ли наопаки: кравата се отелила — телето умряло; купа сено се запалила в двора; един мор като залюлял кокошките: гледам в градината, по двора изтръшкали се пиле до пиле… Ех, домъчня ми, като погледнах на такъвзи хал къщата си, че ей тъй сякаш като малко дете ще заплача… На нея нищо пак не рекох, ама тя, като се нацупила, смръщила, сякаш баща й съм убил… Пък в къщи нам-каква поразия, никой не пристъпва да ми каже барим едно добре дошъл…

Още повече ми докривя.

— Хайде, викам й на другия ден, стегни се да отидем до бащини ти…

Тя… смънка, помери да чупи жегъла, ама тръгна с мен.

Срещат ме баща й, майка й, ама тъй, как да ти кажа? — Без сърце, едно нещо… ей тъй — не можеше да се доизкаже Габровеца.

Вечерта седя около камината и тя седи и мълчи. Па като ми притъмня на очите, като ми домъчня, че… разплаках се и я питам: — Защо си се намусила, какво съм ти сторил? Гладна ли остана, гола ли измръзна… И аз като всички хора съм си дошъл на къщата, защо не ми продумаш човешки?…

Габровецът се посмълча, погледна тъжно Петранова и с поуспокоен глас продължи:

Но нейсе, мина що мина, аз ходих за вършина в гората, затрънях плетищата, ама с нея… — и друга мисъл сякаш го превари.

Еднъж сме седнали в механата около мангала, разправяме туй-онуй — аз не зная какво бях се запънал: гледам из кьошето двама току ме погледнат и се спогледат като котове и кир-кир-кир: премират от смях — смеят ми се, мисля си… Други пък уж не ме поглеждат — заразправяли, ама високо, че механата кънти: аз да имам таквази жена — вика едина…

— И през дене си видели пак Арнаутчето, като прескачало плета — Иван без малко не го сварил…

Аз цял пламнах. Пък напук от другата страна един надига шише с вино и ми кима: — Наздрави, Иванчо, хаерлия да е… Да си жив, да кръщаваш…

Не го понесох. Като скокнах, че право в къщи.

— Какво е туй? — я питам.

Сякаш устата й се схванаха.

— Какво е туй? — ревнах аз — защо ме зачерни пред света?

Па като в сън, замахнах — един юмрук в тила, още един и тя се повали на земята… разхленца се…

— Да не си ме вземал… да не си ме оставял…

А мен още повече кипна, забравих се: удрях, скачах, ритах… И жива нямаше да я оставя, ами комшии чули, притекоха се, та я отърваха… Измъкнаха я ни жива, ни мъртва; а мен ми тъмней, не зная какво направвах…

Бай Иван запъхтян замълча. Той цял трепери, стиска юмруци, като че ли иска ей сега да се хвърли връх жена си.

— Туй хлапе — нервно заговори той — и тя… Зер те се любили — сама го е повикала… Ами сега тя нали е вече моя жена — как ще го понеса?…

— Е, та що стори?… Уби я, а? — запита нетърпеливо Петранов.

— Щях да я убия, ама я отърваха… — продължи разлютен Габровеца. — И до сутринта не можах да мигна… Разсъмна се, ставам, ама нали ме е срам: как да се поддам навън? — С кои очи да погледна хората?… Стоя си в къщи; стяга ми се душата — ех, господи — ще полудея… По едно време към пладне влиза майка й; разревала се, кълне; бре да не стана, бре да не харосам… Дъщеря й родила мъртво дете.

Габровецът се замисли. Сякаш ядът, що бе развълнувал душата му, затихваше и той изтежко, недоверчиво, със заекване продължи: — Натирих старата из къщи — затворих се, седнах сред одаята: пусто, мъчно — ех, да си дойдеш на къщата подир две години и тъй да те срещнат: и то не е лесно… Да си женен и да стоиш без жена… Идеше ми да махна ръка на всичко и да се завлека пак във Влашко…

Ама… нали пусто-окапало… — и без да се доизкаже, той додаде — ставам на другата сутрин и догде да се огледам, догде видя накъде съм — иде кехаята с двама жандари: подкараха ме като някой хайдутин — карат ме в канцеларията… Гледам дошли началник, доктор: кой ги е викал — не знам. Разпитват ме, изследват ме — аз им разправям, както си беше, по право — защо ще си кривя душата за нея?… Те приказват, сговорват се и току ме подбират напреде си…

— Где ще ме карате?… Чакайте… — викам.

— Хайде, убил си, тръгвай и не разправяй много-много…

— Бе, кой е кабахатлия! — Не виждате ли? — викам аз. — Защо ме подбрахте, сега току-що съм си дошъл?… Две години във Влашко съм бил — не съм си видял още работите накъде са…

— Върви!… — ме подкарват стражарите.

— Бе, защо не разберете? — кряскам аз. — Защо не подберете нея — оногози прокопсаника, гдето ми зачерни лицето, ами мен?… Какво съм сторил аз?…

Ама разбират ли те от приказка? — Подкараха ме и аз що да сторя? — Рита ли се срещу ръжен?… Дойдохме, затвориха ме — отиде работата до съд… Изправят ме пред съда — щръкнаха с онези щикове наоколо ми солдатите, също като хайдутин… Хората ме гледат отстрани, подсмиват се, като да не съм човек… Разправям аз — нямам тук вина… Че аз не храня за хората жена… Взел съм я от боклука, гдето се рекло — гола като тояга; човек съм я направил… На къщата си и на стоката си сайбия съм я сторил — да ми бъде жена… Ако съм я бил — бил съм я, защото ме боли, защото ми посрами лицето… Разправям аз, ама слуша ли ти някой?… Като отвориха онез уста, като зинаха срещу ми: бре убиец, бре побойник — че какъв не ме направиха… убил съм й детето; бил съм я — на умиране сега лежала… Хамен на въжето да ме почакат искат… Излезе майка й, излезе баща й. — Хванали си адвокати — забравиха, че аз взех дъщеря им ей тъй… че аз можах да взема е-е жена и от род и със стока, ама взех нея с две ризи, гдето се е рекло… Пък като захортува и прокурорът: ще ме разсипят!… Разправям им аз, разправя им и моя адвокатин хубаво: бе хора, я ако вашите жени ви осрамят така, какво ще ги правите? — Хич тя да е моя жена, пък аз да не съм й господар! — Другиго да приема, от другиго да ражда — че кой ум го побира туй?… И разправих — анатисвах им тъй от сърце, ама кой те слуша? — Като рекла, бил я до умиране, убил детето. Ами че току-тъй ли хамен замахнах да я бия? — И ако тя да не беше такваз, щях ли аз с пръст да я бутна?… Бих я — кой, ако не мъж й, ще я бие?…

Отидоха съдиите в другата одая, стояха-стояха и току по едно време излязоха: — Осъждат ме на пет години затвор! Причерня ми на очите, сърцето ми се обърна — без малко що не се повалих да падна.

… На пет години — поклати отчаяно глава бай Иван — че затуй ли съм аз спал по сухите буци, затуй ли съм тичал и прибирал, затуй ли съм търпял какво не? — Тъй да ми отиде живота!… Трябало да я взема, да я кача на главата си — чунким от много личен сой беше? — Да търпя и да мукам — да я държа за хората — да се мъча да храня чужди деца… Че кой ще ми оплави лозето сега — кой ще ми натори нивята!… Ама сайдисва ли те някой? — Кой иска и да та знае! — Гния аз тука, стоят ми нивите непоорани, къща запустяла, а тя си гледа кефа при баща си; среща си любовника и не иска и да чуй! — Всички я крепят… Нивите ми продадоха нея да лечат. Ако им трябат таквизи — много ще ги намерят и под път и над път… А аз, който съм я хранил и я храня йоще, се казва — толкоз пари съм дал на държавата и цели две години солдатлък съм карал, — нека си оплаквам дните в тюрмата… Ама нали е за правда? Нали е за правда? — Ще стоя, не ме е страх и господ има отгоре!… Ей тъй да ме убият, пак не ме е страх — нали е за правда! — И Габровецът като да се стискаше о това спасително слово, което случайно му допадна от Петранова. — Ще умра за правда! — мъжествено спущаше ръка той. — Аз видях, че няма управа в този свят… нали? — Нея сега на петнайсет години тряба да тикнат тук, че ме зачерни, че ме изгори, че ми разори стоката… Че ако да не беше сторила туй чудо — всичко щеше да си е на мястото, и аз не щях да съм тук… Ама виж ти, че не я и бутат, пък и Арнаутчето си криви калпака — не ще да знае, пък аз? У… Ама нали е за правда? — с увлечение подхващаше отново бай Иван. — За правда ще стоя…

Петранов го погледна сурово и изпитателно — във взора на Габровеца свети някаква мъжественост, увереност, но Петранов го гледа с възмущение и мръщи недоволно вежди.

— За правда, а? — дума той.

— За правда! — уверено отсече бай Иван.

„Правда… И ти за правда се запъваш — несъзнателно, като в сън, шепне на себе си Петранов. — Ах, тази правда…“ — въздъхна той.

Но тия несвързани тихи думи селянинът сякаш не дочу. Той се огледа наоколо, па като се пробуди, прескочи изтегналия се задрямал турчин и отиде да плете мрежата си нататък.

Петранов, облегнат о стената, остана като вцепенен, в главата му нахлуха рояк мисли, които сякаш го упоиха.

III

Слънчевите лъчи се подхлъзнаха от високите железни порти. Духна студен северен вятър, който премрежи въздуха с прах. Мрачна дрезгавина пребули синьото небе. От всички кътове на затвора като да се провлече и разля унилост и сън. Дългата наклонена стряха като да прехлупи злокобно всичко. Мълчаливо, като сенки, блуждаят затворниците из двора. Откъслечно сухо пробъбре нещо някой, други пусне шега — невесел смях се разлее по лицата им, но скоро изчезва.

Петранов е сам. Навел глава, разхожда се той назад-напред край стряхата, ту завие енергично мустаци, ту нервно заглади брада. Той е по-бодър — посвикнал с всичко. И като да живее само в себе си.

— Как е… омръзва… нали?… — чу отстрана той, изви глава и — наспоред с него тръгна Габровеца.

Петранов сякаш не обръща внимание на него. Той му не отвърна, а бай Ивана нещо още по-силно зачопля — и той търси някак да го заприкаже… Усеща се сроден с Петранова и иска още пред него да си излее сърцето — да му поолекне.

— Ех, тука ще ти дотегне и живот, и всичко… ще станеш пишман защо си се родил… Стоя-стоя и си мисля: кой е измудрил и туй мъчило — здрав човек, тикни го в дупката, — да умре празен! Чунким не стигат други мъчила, ами и хората да измислят още…

— Потрябат — със скрита злоба, разсеяно каза Петранов, като захапа нервно устни. — И тюрми са нужни… Потрябат…

Габровецът разбра, че Петранов се подбива.

— Да запират хората за правда ли? — Чунким, аслъ то само кривдата на този свят може безгрижно да мине, я…

— Тъй… тъй — гледайки земята, натърти сурово Петранов, — да запират хората за правда — за хората, които убиват и насилват, трябат затвори…

Габровецът неразбрано опули очи. Някакво зло предчувствие го облада, той като да изтръпна и смънка.

Мълчание.

— Та санким — със заекване каза селянинът — тъй а-а? — Трябат, ще речеш ти… Ами за онези… за тези жени и тия хлапетии, дето тичат по хорските жени — за тях — оживено додаде той — тряба да изкопаят такива зандани, че никога лице божие да не видят…

Петранов се усмихна злобно.

— Ами тези, дето изнасилват, бият и убиват — какво да ги правят тях? — Где да ги пъхнат тях?…

Габровецът опули очи и неволно продума: — Дето бият… За мен ли разправяш? — Кого съм аз убил?… Нека каже — кого съм насилил?…

— Ама жена си — го пресече Петранов — преби… че и детето й уби…

— Ба, ами тя… Аз стоя тука нейните грехове да изплащам… И защо — защото съм я взел от боклука, гола — човек съм я направил. А тя да отиде с другиго… а? И сега тук с тези хайдути и аз да гния… Никого не съм насилил! Поп ме е венчавал… Не съм я убил! Бил съм я, защото ме боли, защото станах за смях на хората — чужда жена не съм отишъл да бия, я! — Я твойта жена… — Ти женен ли си?

— Не съм.

— Е, да имаш жена, че тъй тя да те разсипе — ще я оставиш ли, а?

— Първо и първо, тя не ти е изменила…

— Как да не ми е изменила? — Че туй дете да не е мое?… Аз две години не бях я виждал…

— Тя не ти е изменила — вдигна успокоително ръка Петранов — затуй, защото някога тя не те е обичала и никога не е могла да ти бъде вярна. Ти знаеш, че тя си е обичала другиго, него е искала, а си отишъл при баща й да я искаш. Той за богатството ти продал дъщеря си. Ти си купил силом една стока и вместо да я пазиш, оставил си я — взел я този, чиято си е била… Ти си отишъл при други, чужди влахкини, които не са били твои жени, а тя отишла при тогози, когото обича и от ръцете на когото ти си я изскубнал…

На Габровеца притъмня пред очите. Той не можа да разбере думите му, но сякаш мястото, дето стоеше, се поклати под краката му. Няколко пъти зина да продума, но нещо като да го задавяше.

Петранов го погледна сурово, безучастно и кимна утвърдително с глава.

Селянинът като да се поопомни, посъвзе и погледна плахо и с недоумение: — Е, та как излиза тъй, по твойта сметка?

— Не насилвайте момичетата, знайте, че и те са хора, ако искате да имате верни жени — заключи Петранов.

— Бе, баща й ми я е дал на ръка! — Хич, ако баща й не й заповяда, че кой?… Като е обичала другиго, него да е взела… Ама… (тука Габровецът си спомни как на злом на Арнаутчето той ходеше и приказваше из село и като че нему напук наблегна пред баща й да му я даде)… ама аз съм се венчал с нея… Попът й е казал да ми е вярна и да ми се покорява…

Той не можеше да говори повече… Петранов зави настрана, а Габровецът остана сам. Умът му от дъно като да се потърси; нещо запъпла в гърдите му — той не проумява що става с него. „Добър е — не е лош човек — мислеше той, — прав е, прав е като бога. — Ама защо хортува тъй? — Учен е; не е да не отбира… Ама защо ми приказва, че съм я насилил, че съм убил?… Нали тя всичко стори? — Тя повикала оногози… хората на мен се смееха… Насилил си, бил си — ами че нали тя ме посрами — не отидох да я бия без вина, я?… Замахнах, когато вече ми причерня на очите. Та друга тъй да стори, мъж й ще го понесе ли?… Обичала го — че тя може да обича колко ще хора, ако тръгне подир всекиго, какво ще стане?… Нали затуй се жени човек, да му е вярна жена му, да го слуша — същата му да върти.“

Дълго се виха тия мисли в ума му. Той се оправдава пред себе си, усеща, че е невинен, че са го осъдили за правда, но все като че ли нещо се изхлузва из ръцете му — той не може хубаво да разбере, само чувства, че тука има нещо грозно, страшно. Нигде го не свърта. Обърне се насам-нататък, сякаш си търси място!!…

В двора изпляска с ръце пак надзирателят и всички мълчаливо се заблъскаха към жилищата си. Габровецът машинално влезе в стаята. Бе вече тъмно. Той приклекна в горния кът и заспа и засънува някакъв мъчителен сън…

IV

Наблегна нощта и под нея се преви и замря животът. В стаята непрогледна тъма е сляла всичко в едно и се чува само прегракналото лениво хъркане на някой заспал. Отвън долитат равномерните стъпки на часовоя.

Не хваща сън само Габровеца. Главата му гори, мислите му са разбъркани; той като да върви негде, да се лута и нанигде не може да излезе. Обърне се въз тая страна, въз оная, превие глава с наболели вратни жили — мъчи се да заспи. Ала нещо сякаш го задушава, нещо го гризе, човърка и не му дава покой.

Понадигне прекосен кръст, отвори плахо очи — огледа се и от непонятен страх тръпки го побият… Всичко като да е замряло наоколо. Той се разтреперва — нечаяно — бои се да го не сбъхте нещо… Да го не налегне да изтръгне от него. Що — Габровецът сам не знае…

Той пак закрива очи, превива се и се застоява. Вижда бай Иван своята къща и широкия двор, постлан със зеленина… разклонилите се дървеса, под които полулегнала преживя окумилата се крава… Спомня си как излезе вечер, престегна пояс пред врати, видя Цона нарамила кобилица — отива с дружки към извора. Па щурна му нещо на ум и ей тъй сякаш краката му сами го понесоха — отиде право при баща й на дюгена, че му нахортува и покурдисва се… И той:

— Че то, разбира се… Твоя да е. Ще й кажа… То оногози, хич не ни е работа да го чакаме… Върне се, та вземе, че се изплесне — иди му подир свири с габровска свирка…

Па сръбнаха му те от пресния пелин и завързаха работата… А подире?… — Ех, хорски уста не са чувал да ги запушеш ки!…

— Тя Арнаутчето либи — викат момите, — хич бива ли да ги разделят… Жива раздяла… как ще ги разделят…

— Ами белким Габровеца — тоз калугерин, ще вземе… — шушнат други.

— Че какво му е щурнало сега да се жени! — разправят трети.

И хамен-хамен ще развалят ума на баща й да се отметне от приказката си. Мяната щеше да стане — закъсняха я. Разсърди се той още по-много… — „Белким аз не струвам колкото Арнаутчето?… Белким и таквизи голтаци с мен ще се мерят?… Аз, с богатството си, един съм в цяло село и да се моля?…“ Па напук на всички, мени се, венча се — запуши им устата…

И всичко това той сякаш бе забравил и сега се редеше ден по ден пред него — той вижда всичко тъй ясно, като на длан… Габровецът усети, че е сторил нещо — силата му, мъжеството му сякаш го оставят.

„… Тя ме съсипа — като да заговори нерешителен глас в него, — тя ме посрами…“

Той се обърна на другата си страна, изпъшка, но мислите го гонеха. Пред него наново се проточи времето, като се завърна от Влашко. И стана му… той не знае що. Вижда я залутана, замаяна, като щурава овца щъка нагоре-надолу из къщи, ни жива, ни мъртва и сякаш я жалей, но нещо пък като да повдига, да напъва мишците му, налита го да я докопа за гърлото… И ходи из селото той — хората го гледат тъй… Приказват му някак, сякаш не тъй… Съкруши го нещо, захвана да се пуши Габровеца и като му се изкискаха пред лице в кръчмата — не го претърпя…

„… Да ми опрости къщата — начева да се оправдава той, — да ми зачерни честта… да ме накар да я бия… И аз пак да съм виноватия — пак аз да тегля…“

Той е недоумение.

През прозореца надникна пълната луна и няколко меки и сребристи лъчи се отрониха и застлаха натръшкалите се безредно затворници. И лунните лъчи сякаш се разляха със съжаление над тези живи трупове. Светликът блуждаеше из спящия мрак като някое неясно съновидение.

Габровецът излека се надигна, стана, прескочи двама турци, които изтегнати бяха ударили гръб до гръб и надникна към прозореца. Навън по трепналия под лунните лъчи двор се гонят някакви вълшебни сенки и усойно, тайнствено шурти чешмата, през коритото на която нерешително преливат леки сребристи вълни. Пред селяка сякаш внезапно се открехна нов мир, нещо като да скепца душата му — той се дръпна сепнат на другата страна. Съзря заспалия до него Петранов.

„… Добър човек — мина през главата му, — пък тъй хортува…“ „Убиец, насилил си, черкезин…“ — И той пак разтършува из ума си, да се оправдава. — „Че тя ми е изменила — кой й е крив? Ако да не бе тя… Като ми е жена, да отиде с другиго… Че кой й дава хляб?…“ Той усеща, че е прав, но не му достига нещо да се изкаже, да го чуят… да се разбере сам.

„А защо ми викат: «убивал си, насилил си я — черкезин си станал»“ — наведе той глава над Петранова, който бе склопил очи и широкото му чело бе засенено от разчорлени коси, които даваха нежност, почти женственост на лицето му.

И някаква боязливост сякаш го привожда в умиление. Стори му се, че ако му разправи както той си знай, тъй — да излее душата си пред него, Петранов ще го проумей, ще… му помогне.

Габровецът като да се забрави, със затаен дъх той се наведе над спящия и взе да го бута по рамото с ръка. Петранов протегна мършава ръка, откри очи сънливо и в недоумение погледна на затворника.

— Ами тя всичко стори — подзе нерешително Габровеца, — тя всичко тука стори — аз нямам пръст в тая работа… Не ми ли стига, гдето сега тук тегля, ами аз пак виновен…

Петранов не може още да се опомни.

И двамата мълчат.

— А, как ще кажеш? — зашепна отново той. — Всички хора ми се смееха, че съм я държал за другиго… Тя ме посрами, разсипа ме, лицето ми зачерни, аз ли съм пак крив?… — Той искаше да каже „аз съм тук за правда“, но някой изпъхтя из другия кът, той се сепна и като да нема сила да доизкаже.

Петранов слуша и не чува; гледа го плахо, неуверено. Той сам не знае сънува ли, или гледа пред себе си бай Ивана.

— Какво искаш? — каза най-подир строго той.

— Искам да те питам — виновно отвърна той, — защото тя е крива тука, взех я от бащината й къща гола като тояга, пък тя ме посрами, разсипа ме, станах за присмех на хората…

Петранов се посъвзе, потри очи, опомни се и с още по-голямо удивление изгледа удивеното лице на затворника. Но и сам не знае що да му отвърне.

— Разсипа ме — продължи бай Иван, като се наведе към него, — я виж до кой ред ме докара!… Как ще вляза между хора сега?… Нея трябаше тук да тикнат…

— Е, че какво искаш?…

— А бе, искам — смути се и се замисли селякът — да ти кажа… да ти кажа, че хората на мен се смееха — нея трябаше тук да тикнат…

— Ами ти си я бил! — отвръща Петранов.

— Бил съм я, защото ми е жена, защото…

— Ама другиго либила — го пресече той.

— Е, другиго либила — кимна глава Габровеца, — ама нали за мен се е венчала…

— Тя не се е венчала за теб, а баща й я продал за богатството ти… Хора вече не се продават… И не ти стига, че си я изнасилил, че си й затрил живота, ами си отишъл още да я биеш, да убиеш детенцето в утробата й… Хм! Що ти е сторило теб детенцето? Още бял свят невидяло.

И небрежно обърна гръб към него.

Габровеца остана слисан.

„… Убил си детето й — мислеше той, клюмайки отново на мястото си, — убил си го, още бял свят невидяло. Че нейно ли е туй дете?… Че тряба ли ми мен: мойта жена да ражда чужди деца…“

Бай Иван унило закрива очи, но сънят не пада на морните клепки. Той е слаб, отпаднал, само през ума му се редят една подир друга мисли без край.

„… Какво ми е сторило детето й — пропълзява през ума му, — че какво ми е сторило? — Как, какво да ми е сторило, кога за него ми се смеят хората — за туй чуждо дете. Нали за него стана всичко…“

Но зад тия мисли, сякаш нещо страшно расте. Под тяхното було той съзира едно малко невинно същество и в душата му се повдига умилително чувство, размесено с дива злоба.

„… Детето й… Какво да й правя детето? Да го храня? — Да го гледам?… Да търпя да ми се смеят всички хора за него… за нея…“

И Габровецът сякаш пак опира до някоя стена и не може да отиде по-нататък. Той усеща — има нещо тук… ама не е негова вината. Всичкото село го знае… Ами той не може да се наддума с Петранова ки!… Да речеше той да надзърне в душата му, ще види, че не е крив и ще… го оправдае…

Петлите зачестиха; тук-таме птичетата разтърсиха чевръсто криле и зачуруликаха; в небето се пропукваше зората. Селянинът, умалял, изнемощял се унесе полека-лека, забрави се в мислите си и заклюма…

V

Ръмеше дъжд. Натегналото небо се бе надвесило, като да искаше да прехлупи под себе си унило заклюмалата земя. Във въздуха повява някаква мъртва хладина, по вадолиците течаха мътните порои, а ръмоленето на дъжда като да шептеше нещо и замайваше душата…

Затворниците, разделени под стряхата, едни унило навеждаха глави, други със сънливи очи гледаха разсеяно, а трети, ударили гръб о стената, като да бяха се унесли… Петранов се провира между арестантите и крачи назад-напред, сякаш всичко му е дотегнало…

Той се възпря с ръце хванати назад.

— Нали ти казах, че пак ще ми додеш… — зачу отзаде си той глас. Обърна се: двама затворници, ниско остригани, се смееха. Единът, с дълго, черно, изтрито палто, бе скрил ръце в джобове, а другият, с вързан врат, който едвам обръщаше, бе облякъл жилетка без копчета.

— Аз си знаех стоката — продължаваше затворникът с вързания врат, — остро желязо в торба не стои…

— Ама да видиш само — завъртя гордо глава затворникът в черното палто, — завих и замаях на всичките главата…

— Бре! Аман, бе Куте… — се изсмя той, като повдигна ръка да поправи вързалката на врата си, и една силна миризма на карболова вода и йодоформ удари Петранова в носа.

— Заприщиха ме — начена с докачено самолюбие затворника в черното палто, — тамам щях да прецапам голямата локва… Дунава де — намигна знаменателно той, — щях да се шибна във Влашко, ама… пипнаха ме… Събират селянията, разпитват ги… И един разправя, че съм му дал бурен за ревматизъм, други — за треска, че съм го обелил пет лева — ама онъз… най-много кряскаше, че съм й влез един пуяк да й гледам…

— Е, на какво умееш да гледаш?…

— Ах… на боб, на зърно — на каквото… стига туй да дадат — и той потри знаменателно палец о показалец, като да чете пари.

— И гледач, и доктор стана ти демек…

— Ех, ами едного го проводих да си изгуби ума по имане — се усмихна с гордо съзнание за своето достойнство той.

— Хм… И на малджилък го удари — поклати глава другият.

— Ами, Петлето — начена оживено затворникът в черното палто — да го видиш само какво се е умъдрило — цял въртокъщник… Прибрало жена си и ката събота по пазаря — чалащисва нагоре-надолу… Светец, ти казвам… Вечер, още немръкнало, то се прибрало в къщи, сутрин задига кошницата! Ходи по гъби, по риба, да не повярваш, цял търговец станало… Отивам при него, смигвам му — то като че ли ни лук яло, ни лук мирисало. „Тъй, вика, аз сега си гледам работата“… Ха-ха-ха!…

— Остави го — махна ръка другият важно — и от него адам олмаджак…

Петранов кимна глава и ги отмина.

„Народ… разправяй и бори се за такъв народ — говореше на себе си той. — Той го счита за гордост да напакости… И със своите престъпления се гордее… Мисли, че принася жертва, като го затворят, накажат… А тоз, който работи мирно, той го нарича глупец, присмива му се… Народ — само крещим ний, — послушай го, разбери го и тогаз…“

В туй време край него случайно мина Габровецът и нещо като да го потегли към него.

— Какво ти бе скимнало нощес? — подхвана той, като се изстъпи пред него.

Габровецът го погледна тъпо и рабски начена: — Абе ти си добър човек, виждам те, дип умен човек си, ама защо не можем да си срещнем приказката с тебе? Защо ме гълчиш?… Защо изкарваш все мене крив?

Петранов го погледна.

— Ти все жена си укоряваш — додаде след малко той. — Какво ти е сторила тя, когато ти си я взел със злом, дето се казва: изнасилил си я; жива си я уморил и не ти стигало още туй, ами бил си я, осакатил си я, та и детенцето й си убил… Какво ти е сторило то?…

Тия думи нахълтват в душата на Габровеца, побеждават го и той се усеща някак чужд на себе си. Смисля се — Петранов е прав, ама и той е прав… И двамата са прави… И затворникът омеква, умилява се нечаяно…

— Че как да съм я уморил — подема замислено виновно Габровецът. — Гладна ли, жедна ли остана?

— Ех, ти пак твойта си знаеш… Не храни хляба, казват хората, ами сладките приказки. — А ти какво си сторил? — Венчал си се и хайде във Влашко — тичаш подир влахкинките, ама зер, кой ще те види? — Кой те знае там? Пък тя тук да те чака. Ама барем да те е обичала!… Пък ти, като черкезин, си я извлякъл от бащината й къща… И искаш да те чака… А пред нея е любовникът й — тя го люби… Та само ти ли си човек бе? Тя не е ли млада — тя без сърце ли е?…

С вряла вода като да го попарят. Очите му се размъщат, коленете му се подсичат, завива му се свят.

Тъй да говорят за него… и в очите му, когато той тегли за една нищо и никаква… Когато той е прав, прав е… И пак да го укривяват? — Че що е сторил той? — ударил я: кой мъж не бие жена си?… Ами тя — тя… Опозори го, зачерни го, разсипа го. И току-тъй не я удари той, я!… Нали му се пресмяха хората… И пак той кривият…

Габровецът нерешително погледна Петранова.

И двамата мълчат.

— Ама не хортувай тъй бе — вдигна очи Габровеца, като да просеше милост. — Аз не съм кабахатлия… Разбери ме — не мога да приказвам… не ме… не ме върти да ме мъчиш… Млада, викаш — ами нали ми е жена? То по-напред кого е любила, не се хваща: за мен се е венчала — моя е. Мене сега тряба да има… Видиш хората сега не се смеят на него, ами пак на мен… Защото с мен се венчала, защото аз съм я взел от баща й — довел съм я на мойта къща… Пък ти защо хортуваш тъй, а? — Не разбираш ли?… Детето й месиш, че ще й храня ли аз детето?… То мое ли е детето?

— Твое ли е детето? — повтори сърдито, като да го пресече Петранов. — Ами то сторило ли ти е нещо?

— Сторило ли ми е нещо? — Че нали за него всичко стана. Ако да не бе то…

— Ама то разбира ли? — То направило ли ти е нещо, кога божи свят още не бе видяло?…

— Абе — замислено повдигна ръка бай Иван — то… аз… Ама чуждо дете… Ти да си, търпяваш ли го?… Как тъй — разбери ме най-сетне — се обърна умолително той, без да може да завърши мисълта си, — разбери ме! Тя всичко разбърника тук, аз ти хортувам…

Дъждът се усилваше.

Бай Иван стои замаян. В душата му запъплаха странни чувства — нещо като да зина в самия него: той се бои от себе си. Наоколо му мъгла и из тази мъгла сякаш се вдигат някакви таинствени сенки, които го плашат, доближават го… Той е сам, немощен. Няма ни един край него да го повдигне, да го подпре… И тъй, той ще се удави в тези мъчения…

„Либила другиго — зашепва той и бавно се разклатушка тежката мисъл в главата му. — Ами нали аз я взех! И колко моми имаше в наше село? — Белким дядовата Тотюва унука не е и по-лична и по-имотна? — Коя да бях поискал, нямаше ли да ми я дадат? — И коя нямаше да ми се бои и да ме има?… А аз нея взех? — Венчах се за нея… Докато е била мома, да е либила колкото си иска, ама веднъж омъжи ли се… Къща на ръка й дадат да върти… Тогава тряба да бъде вярна… Ама млада била и мъж й по влахкини отишъл… Тя да… да не гледа мъжа… Мъжът… нищо не му е… Виж, хората нищо не казват: аз ходил ли съм, не съм ли — никой ме не дири… Ама за нея не е тъй… Веднъж като тръгне с други, никой вече не я зачита: всички се смеят, че и аз се зачерням… Ама млада, има си мъж. Аз съм глава на къщата, казва писанието, тя тряба да ме слуша и да ми се покорява във всичко. Ама оставил съм я, мен не обичала, пък другиго обичала… И тя е човек… Човек, ама жена…“

И Габровецът пак се забърка и замая. Нищо не може да разбере. Нещо ново като да нахълтва в душата му… Той усеща, че има тук някакво зло, него го човърка и нему се иска тъй да срещне някого да му наговори, както… от баща и майка знай…

„Убил си, вика… Убил съм детето й. Е, право е — то нищо не ми е сторило. В лице, дето се казва, не съм го виждал… Ама — то… то не е мое, пък в мойта къща, от мойта жена… Е, как излиза тъй?… Ако да не бе то, и аз не щях да съм тук… Ама то нищо не ми е сторило, пък съм го убил. Ами какво да сторя?… Всеки знае в село, че то е от другиго… Ама само то не било виновно… Е, кой е крив? — Убил съм го… Ама аз не съм го хич биля с пръст бутвал — нали нея, жена си бих?…“

И той излиза все прав, невинен, но сякаш нещо постоянно го бута и не оставя на мира — Габровецът сеща: все не е стигнал още дотам.

Той смътно съзнава, нещо е сторил в съня си, нещо грозно, зло, за което той тряба да тегли, но… не е право…

Той усети, че е смазан, победен. Сякаш се сниши — нещо като да го гони и той постоянно се крие от него, един непонятен страх го обладава. Всичко му се вижда наопаки. И Габровецът омекна, сърце му се разтвори и той немощно сякаш молеше… За какво, и сам не знае.

В няколко дена той сякаш изгуби всичко старо, мило и заживя в един нов, корав, чужд свят…

VI

Пладне. Животворно, топло слънце пак бе трепнало над окъпаната от вчерашния дъжд земя. Небото се вдигаше чисто, ясно. Всичко ободрено се пробуждаше за живот. Само в тюрмата е ненарушима тишина. Нищо освен къркането на една квачка, кой знай отгде дошла тук. Затворниците са захвърлили настрана своята тиха работа, огледват се, чакат… Някои мятат страстно ръка, като да искат да наченат нещо — други се закачат, а трети със смътна надежда не отделят очи от прозореца.

Сякаш в отговор на чувствата им се тракват вратите и на прага се изстъпва енергично надзирателят: — Али Мехмедов — вика той, — Ахмед Хюсеин, Неджиб Джамбаз, Иван Габровеца, елате…

Всички стават, само Габровецът не мърда. Залисан, той го гледа тъпо и сякаш го не чува.

— Какво се помайваш, та не мърдаш още? — строго каза надзирателят. — Вдигай се де — няма само да те хрантутим тук, я!…

Затворникът опули плахо очи, полузяпнал, скокна сепнат подир другите. Изведнъж няколко войници ги оградиха. На Габровеца още повече му домъчня, докривя. Всички се хвърлят върху му, сякаш кой знай що им е сторил! И с наведена глава машинално той тръгна подир турците.

— Ще вземете двата чебура — каза надзирателят, като ги възпря пред кухнята, — и ще отидете да донесете вода.

Двама по двама те нарамиха нахлузените на дълги пъртове чебури, големите врати се отвориха и те изведнъж се видяха всред широката улица, от двете страни на която се редят дюгени.

Животът, който бликаше отвсякъде, като да ги повдига и повлича към работа и труд. В душите им затрептя старо, отдавна заглъхнало чувство. Сякаш се пробуждаха от някакъв мъчителен сън и гледаха пак божия свят и всичко наокол.

Само Габровецът едвам пристъпва унил. Тия изпитателни погледи на минувачите като да го притискат, да го душат. Той усеща срам и безсилие в тоя нов свят. Всички сякаш някак учудено го изгледват, като същински затворник. Наистина той като че ли беше изгубил всичко и бе се приравнил с тези хайдути, които сега вървят наспоред него.

Те се спряха до чешмата, що течеше насред мегданя, пред окръжното управление, снеха чебурите и водата затече в тях Край тях минават-заминават хора; някои се спират, погледнат ги любопитно и някаква злорада усмивка заиграе под мустаците им.

— „И мен — минава през главата на Габровеца, — и мене държат наравно с тези агачовци… С тези голи одърпани уруци, събрани от кол — от въже… И аз като тях, и аз с тях… Никой не ще и да ме знае… Защото… защото… — и някой глас отвътре сякаш додаде: защото я бих…“

Още по-тежко му стана. Притъмня му на очите. Пред него се забутаха затворниците, но Габровеца не може да доде в себе си, сякаш не ги види…

— Поемай де, какво се втеляваш! — викна един войник.

Той се разтрепера и едвам сложи ръка на пръта.

— Дръж… — Хъ, дигай, бе кардаш! — каза другарски турчинът.

Бай Иван издигна и едвам закрепи тежкия прът на рамото си, който сякаш се врязваше в тялото му. Тия думи на турчина като да го нараняват още повече. Този дрипав турчин се туря наред с него. Вика му кардаш… Кардаш на крадците, на убийците, на тези турци… Това той не може да понесе. Пребледня, краката му се подкосиха, очите размътиха; той прекрачи няколко стъпки безсъзнателно, като да вървеше във въздуха, полетя и падна на земята. Другият край на пръта мигновено отскочи от рамото на турчина и чебурът се търколи на една страна и се продъни; водата се разля и размеси с праха на площада. Всички се избърнаха сепнати.

— Их — кресна ядосан войникът, като го стовари с приклада на пушката си, — спотикало н’едно… Хъ ставай де! — Аз ще ти дам да разбереш слепок със слепок…

Тези думи Габровецът чу като насън, но той е безсилен да ги чувства.

— Ставай бе! — изрева още веднъж над главата му войникът и като видя, че той не мърда, въздържа гнева си, наведе се над него, погледна го и с недоумение вдигна очи към околните.

— Какво му стана?

— Ей сега здрав вървеше — сви рамене друг войник.

— Тряба да му е припаднало — додаде трети.

Войниците се спогледаха в недоумение, а край тях се набраха куп любопитни.

— Що му е станало? — пита един.

— Кой е този? — се обръщат неспокойно други, гледайки кръвта, що се излива из носа, и обляното в кърви чело на Габровеца.

— Арестантин — разправя войникът, — не знам що му стана… Тъй, карахме го с чубера, падна — не мърда… Припаднало му и чебура се издъни… Пък здрав, беше, догде го сапикасаме, търколи се на земята и чубера отскочи настрана…

Всички гледат с удивление на лежащия, който силно поема.

След малко отгоре се приближиха двама войници с надзирателя. Той го изгледа в недоумение и поръча да го вземат.

Понесоха Габровеца към затвора.

Надвечер гаснеящите слънчеви лъчи се сбогуваха с Габровеца, който седеше връх големия камък, към горния край на двора. С вързана глава, отпуснати между краката ръце, той убито гледаше из здрача: той нищо не разбира и нищо не помни. Всичко му се струва като насън. Той е умалял и немощно се е отпуснал — да го тъпчат всички, да го презират, защото… няма днес милост в хорските сърца…

VII

— На — подаде лениво комат хляб Габровецът на затворника с вързания врат, — вземи го…

— Ами за тебе? — пита той учудено.

— Не ми се яде — едвам разтвори закоравели уста селянинът, краищата на които сякаш са белосани от нещо.

— Ай холан… — съчувствено каза затворникът, — два-три дена вече троха не си турял… Не ставай такъвзи… Я си вземи паницата, че да идем да ни насипят гозба…

— Не ща — кимна отрицателно глава той, — върви ти…

И Габровеца, като да не можеше повече да търпи затворника — го отмина.

— Ами какво ти е? — го последва и запита виновато затворника.

— Тежко ми е, остави ме на мира.

— Че какво ти съм сторил аз, бе бай Иване, гледам те… другари сме, се казва, тук…

— Остави ме, върви си по пътя — какъв другар?…

Затворникът отмина.

Нищо не се запира в морната памет на Габровеца. Полумисли режат ума му, сякаш цялата му душа е настръхнала, той огъва насам-нататък ръце, чупи конвулсивно пръсти. От време на време стисне уши, оближе закоравелите си усти; някакви едвам уловими болки тръпнат навред по снагата му. Очите му са подпухнали от безсъние, кръстът му е прекосен и той едвам може да се прегъва и да влачи вцепенени крака.

— Слушай — се повърна при него затворникът, който сладко мляскаше изпръхналия хляб, — ей доктора дошъл, ей надзирателя, кажи му да те извади: да те прегледа… Може да ти даде нещо, пък и в болницата може да каже да те закарат… Там е добре…

Но докато издума той, надзирателят викна:

— Габровецо, ела в канцеларията!

Бай Иван покорно влезе подир надзирателя, изстъпи се пред доктора и сне лениво калпак.

— Какво имаш ти? Какво ти е? — каза и го изгледа от глава до пети лекарят.

Затворникът се забърка, надзирателят заговори:

— Онзи ден ги накарах да донесат с чебурите вода. Той, както носел чебура, прекрило му и паднал всред мегданя… Обелил си главата, разбил си носа — фелдшерът дохожда да го превързва.

Докторът му похвана пулса.

— Е, какво ти е сега? — го погледна изпитателно доктора.

— Тъй… — разсеяно отвръща селянинът, — тежко ми е — грозно ми е… Чемав съм…

— От какво ти е тежко?

— Тъй, тежко ми е! — сви рамене той.

— Можеш ли да спиш, да ядеш?…

— Тц — вдигна отрицателно той глава, — не мога.

— Колко време откак лежиш в затвора?

— Осем месеца.

— Защо си осъден?

— Защото… защото бих жена си — разтреперано отвърна бай Иван, като наведе глава виновно.

— Е, други път не я бий! — каза усмихнат докторът. — Хай върви си сега… Давайте му — се обърна към надзирателя той — по-често да се разхожда. Не го оставяйте все затворен…

Габровецът нахлу калпак на глава, излезе и бавно повлече крака назад-напред из двора.

„Други път — повтори машинално той — не я бий… Всичко гълтай, нищо не й казвай… хората да се смеят — ти мълчи… Пък тя да си прави каквото й скимне…“

Той няма повече сила да я обвинява. Тя сякаш го смачка под краката си и се издигна над него. А Габровеца стана със земята равен — всички минават по гърба му.

Всичко изгуби той. И имот, и младост… и жена. Толкози се е трудил, събирал… Толкова хора го знаят, почитат… Той от чорбаджийските синове пари без запис е вземал. И приказката му се е чувала от какви-какви хора!… А сега тук с тези нехранимайковци — турци, кой убил, кой обрал… Да го равнят с тях, да го чернят — на честта му да стъпват!… Нали човек за честта си живей? Един нищо и никакъв — (той сам не знаеше кой е този човек) да му тъпче честта? — Че нали той за тая чест би жена си; затвориха го, съдиха го и търпи, само и само да си умие лицето пред света?… Че защо и тези са вдигнали ръка насреща му — какво им е сторил барим на тях?…

„… Бих я… Детето й убих — като да си отвръща сам той, — него обичала, пък аз съм я насилил… Живота съм й зачернил… Оставил съм я… Ама нали с мен се е венчала… Белким аз не съм все по човек от нейното Арнаутче? Тя… Защо… Тя…“

VIII

Неохотно, двама по двама, затворниците се блъскат към затвора. Отстрани се е изправил с ключове в ръце надзирателят.

— О, хайде много здраве!

— Чок селям на всички! — заизбръщаха глави и една врява оживи влизащите, които вдигаха ръце. Всред тях бърже се промъкна с торбичка на рамо младо пъргаво турче.

Затворникът погледна смело в очи надзирателя и окрилен от някакво чувство, чевръсто припна нататък, като да искаше да каже на надзирателя: „Не съм вече в твоя власт!“ Той погледна вироглавника и сухо, едвам чуто, под мустак промълви:

— Ти все с този ум ходи, че…

Затворникът, засмян до уши, прехвуча като хала край бай Ивана, който замислено бе склонил глава на гърди и гледаше земята.

— Е, хайде прощавай!… — живо каза той.

Габровецът бавно вдигна очи и погледна сияющето от радост лице.

— Къде? — едвам промълви безучастно той.

— Отлежах си… пущат ме вече — ще си вървя! — задъхано от вълнение додаде турчето и припна към канцеларията.

Габровецът го погледна тъпо. Затворникът със своята радост иска сякаш да го зарази, но… нищо не помръдва в душата на селяка.

„… Ще излезе… — замисли той, — че где ще отиде?… Какво ще прави, като си отиде у тях?… Ще го срещнат? — Кой ще го срещне, кога всичко е запустяло?… Нищо няма.“ — Той е заживял в положението на турчето, но всичко му се види тъй пусто, тъй тъжно. — Нищо не желае Габровеца, сякаш от всичко да му ритна сърце. Забрави той и село, и къща, и нива, и лозе, и хората — замисли само за себе си. А в душа му нещо се гърчеше болезнено, нещо се е смотало и кой го заплете, какво стана — той нищо не разбра. Само един глас като да се обажда кой знай отгде, шепне му нещо страшно, гони го и му не дава мира.

И в няколко дена той се изгуби. Като че ли умът му се обърна — той захвана да мисли някак инак — опърничаво. Габровецът по няколко пъти си повтаря той, що бе чул от баща и деда. Тези стари мъдрости, на които, както казват, толкова години свят се е криел, сега не ги чуват, па ако се водиш дип-дип по тях, в кози рог ще те натъпчат…

Пред Габровеца мигом мярнаха родните картини, той бавно премигна, като да обърна очи към паметта си и се заклати назад-напред из двора. Спомни си той селяните и изведнъж като се зачува присмехите и кискането в кръчмата. Ненавист и злоба се повдигат в гърди му.

„… Ех — махна ръка, като да искаше да отпъди всеки спомен из душата си за тях. — Знаят те само да се кискат, да се присмиват, ама де ги… де ги сега… хм…“

Слънчевите лъчи треперливо се плъзгат по големите обковани с желязо порти на затвора и невярно було мята вечерният здрач наокол. Нощта сякаш тегне, сякаш го плаши.

Нещо го съди, нещо става да го окривява.

Габровецът като да се изстъпя пред някой страшен, таинствен съд, който не отделя очи от него, гледа го вторачено и вижда чак в душата му… мъчи го… той вдига ръка постоянно да се забрани и няколко като да връхлитат върху му, да го таламачкат…

Той си спомни, кога бе седнал на онуй оградено с баскийки място в съда — като да е насън… Никой тогаз нищо не разбра: и съдиите, и Габровеца. Да му е сега да излезе — тъй, без адвокат да им разправи всичко, както си знай…

„… Взех я от бащината й къща — да им каже, — баща й силом ми я даде… бих я… Тя другиго обичала… Ама за мен се венча, поп ме е венчавал, цялата си стока дадох на нейната ръка… Хората ми се смееха… Да си умия лицето пред хората — бих я… Убих детето й, още малко — слънце невиждало… Изгорих й живота… и тук ме тикнаха; за нея ме тикнаха, приравниха ме с турците… убиец… Черкезин ми викат… Право ли е…“ Нека тогава да решават по бога.

„Ами какво трябваше да сторя? — се досети и прибърза да се оправдава той: — Какво да я правя с чуждо дете?… Да не й казвам нищо? — Ами хората — като ми се смеят? — Нямам ли и аз за пет пари почит? Зачерни ми честта… изневери ми — аз нали от бащината й къща я взех, венчаха ме, жена да ми е?…“

И той пак размаха недоволно ръце.

— Хайде — каза на минуване край него надзирателят — походи още малко, че като залезе слънце, прибери се да те затворя…

Габровеца се сепва.

„Пак в затвора“ — помисли си той и причерня му на очите. Какво искат всички от него, та го не оставят на мира?… Какво им прави, та все връх него налитат?…

„Запрян цяла нощ“ — мина наново през ума му и той изтръпва. Той се мъчи в безсънната нощ, а около него… страхотия… някакви сенки, хора налитат върху му, сбъхтват го — не може и да мигне… Омаломощяват го като някоя упоена риба…

„Ах“ — изпъшка той, джасна сърдито ръка и хукна към стряхата, като да се скрие от нещо.

Габровецът се свря в тъмния кът и вдигна очи към гредите. През разтрогите на керемидите занича плахо вечерта — наоколо тъмнее. И в здрача сякаш увисна нещо пред него…

„Тъй — заби почти в длан той, като си метна пояса на гърдите и една примка на врата, — ще видят… Ще ме познаят тогази кой съм… И тя ще чуе, и в село, и хората, и всички, дето са се нагадили на мен, като гарги на мърша… А то няма оправия…“

И като да стисна нещо в ръце, запъхтян, Габровеца изскърца със зъби злобно и страстно светнаха очите му — пред него като да се изпъчи нещо, на което той можеше за всичко да отмъсти.

Умът му пламна.

Той пъргаво се похвана за пояса и захвана бърже-бърже да го развива.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

IХ

След като плисна две-три шепи вода, Петранов се обърна и затри лице. Наокол затворниците, съживени от свежия въздух и прясната вода, се закачат и боричкат весело. Петранов се промъква помежду им и зави към стряхата. Нещо се затъмня под гредите. Той се повторачи, пристъпи няколко крачки и остана втрещен на мястото си.

Габровецът висеше на червения си пояс на гредата. Край трупа му бръмчаха мухи.

Петранов затрепера в недоумение.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.